Tämän vuoden Odysseuksessa We Jazz labelilla jazzlevyjä julkaisseet artistit oli ladattu perjantaihin ja lauantain ohjelmistosta löytyi enemmän erilaisten musiikkikulttuurien eri makuja. Itse päädyin pitämään lauantain festaripäivän melko lyhyenä festariputken uuvuttamana.
![](https://jazzpossu.fi/wp-content/uploads/2024/07/popup-1024x1024.jpg)
Jo yleisön saapuessa sisään iltapäivällä basisti Petter Eldjh ja saksofonisti Otis Sandsjö valmistautuivat Korjaamon kesäpihalla ottamaan vastaan festarikansan ensimmäisellä Popup Koma -esityksellä. Uhkaavien sääolojen vuoksi lauantain ulkosetit siirrettiin sisätiloihin ja kodikkaan pihan musiikillinen viihde jäi Popup Koman harteille.
![](https://jazzpossu.fi/wp-content/uploads/2024/07/salmilaihonen-1-1024x461.jpg)
Kulmasalissa hitaasti paikalle valuvalle yleisölle päivän avasivat Pasi Salmi ja Simo Laihonen joiden miellyttävä ambient-henkinen musiikki viehätti jo viime vuoden We Jazzeilla joten oli mukavaa että suhteellisen harvoin esiintyvä duo saatiin uudestaan Helsinkiin. Noin 45 minuutin setin suuret linjat muovautuivat Laihosen soiton kautta hänen vaihdellessaan soittima erilaisten huilujen ja rumpusetin välillä. Vaihtelu teki musiikista dynaamista ja elävästi virtaavaa.
Salmen ja Laihosen lopetettua näytti mahdottomalta päästä enää Kinoon kuulemaan slovenialaista monien odottamaa Širomia. Erikokoiset salit aiheuttivat siis samanlaista ongelmaa Korjaamolla kuin Lonnassakin jossa pienemmät tilat täyttyivät nopeasti ja muita settejä loppuun kuunnelleet joutuivat odottelemaan vuoroaan. Lauantaina kun kesäpiha oli poissa pelistä tämä oli erityisen huomattavaa hetkinä jolloin yleisö oli jo saapunut paikalle, mutta käynnissä olevaa musiikkia oli tarjolla rajoitetusti pienissä saleissa.
![](https://jazzpossu.fi/wp-content/uploads/2024/07/juutilainen-1024x1024.jpg)
Suuntasin siis hyvissä ajoin Vintille kuuntelemaan Aino Juutilaisen soolosellosetin. Juutilainen esitti ensimmäistä kertaa uutta materiaalia sellolle ja elektroniikalle, suurin osa kappaleista oli vielä nimettömiä. Setissä oli miellyttävästi vaihtelua ja tyylikäs elektroniikan käyttö rikastutti mahdollisuuksia mukavasti. Paikoin selloa käytettiin myös puhtaasti perkussiivisena instrumenttina – erilaisten mahdollisuuksien musiikkia.
![](https://jazzpossu.fi/wp-content/uploads/2024/07/mikkomatti-1-1024x1024.jpg)
Kinossa kirjailija Maria Matinmikko ja J. Koho tarjosivat hieman erilaisen elämyksen kun Matinmikko luki otteita monimediakirjastaan Valohämy joka kirjoitetun tekstin lisäksi sisältää Matinmikon ottamia valokuvia, Sami Jalosen piirrustuksia ja äänikirjaversiossa Kohon suunnitteleman läpisävelletyn elektronisen taustan. Näillä elementeillä Valohämy taipuikin luontevasti myös live-esitykseksi.
En tiedä olisiko puolen tunnin pätkästä pitänyt hahmottua jonkunlainen selkeä kokonaisuus – itse annoin runollisen tekstin valua ylitseni ja nautin Matinmikon runollisesta kielestä ja makustelin kielikuvia.
![](https://jazzpossu.fi/wp-content/uploads/2024/07/nistnah-1024x768.jpg)
Lähes päällekäin ohjelmistoon oli laitettu ranskalaisen Ensemble Nist-Nah‘n ja Stance Brothersin setit. Koska halusin nähdä hieman myös uutta Stancen veljesten livekokoonpanoa jättäydyin Nist-Nah’n Vaunusalin keikassa sivummalle joka tuntui myöhemmin todennäköisesti virheeltä, sen verran kova meininki nimittäin oli.
Ensemble Nist-Nah’ta johtaa australialissyntyinen lyömäsoittaja Will Guthrie jonka suomalaista jazzia seuraavat tuntevat ehkä todennäköisimmin Aki Rissasen soittokaverina We Jazzissakin esiintyneestä Designersista. Gamelan-musiikista vahvasti innoittunutta lyömäsoitinmusiikkia esittänyt ensemble esiintyi Vaunusalin lattiasalissa, joten hypnoottista ja huumaavaa musiikkia kunnolla seuraamaan päässeiden määrä oli rajoitettu. Uskoisin että eturiviin koko setin ajaksi käyneet saivat tästä rytmin ilotulituksesta vahvan elämyksen ja säväytti se salin laidoillekin asti.
![](https://jazzpossu.fi/wp-content/uploads/2024/07/stance-1024x1024.jpg)
Teppo Mäkysen Stance Brothers esiintyi samaan aikaan tässä vaiheessa jo hikisessä Kulmasalissa jossa rytmikäs musiikki tuntui pääsevän vähän paremmin oikeuksiinsa kuin viime vuoden We Jazzeissa Vaunusalin lavalla. Jonkunlaiset intiimit “autotallibileet” olisivat ehkä Stance Brothersille ihanteellinen ympäristö. Kuten torstain Lassy-Eskola Pori Jazz keikalla, myös täällä oli mukavaa että Mäkynenkin on ottanut nuoremman sukupolven lahjakkuuksia bändiinsä – erityisesti vibrafonisti/multi-instrumentalisti Mikko Antila jonka monipuoliset taidot jo Helsingin seudulla jazzpiireissä tunnetaan oli ilo nähdä tärkeässä roolissa tässä kokoonpanossa, tulevaisuuden nimiä!